Itt állnak, ugatnak. 26 kutya.
Látom az igazi arcukat. Azért jöttek, hogy megöljenek.
És ezt mondják a főnökömnek Bertoldnak:
"Add nekünk Boaz Rein-t, vagy megesszük a vásárlóidat. Egy percen belül!"
26 kutya? - Pontosan.
Honnét tudod, hogy 26-an vannak és nem 30-an?
Onnét jövök.
Nos? - Mit nos?
Leellenőrizted? - Mit gondolsz, mi történt?
Felébredtem! - Mindig ennél a pontnál?
Pontosan. Itt állok meg mindig.
Mióta? - Két és fél éve.
És te ezért hívtál engem ilyenkor? - Seggfej!
Ne hívj seggfejnek.
Valahonnét jön ez az álom.
Nem mondtam el neked mindent. - Mint például?
Tudod, Libanonban...
Mi van Libanonnal?
A háború kezdetén, libanoni falvakba mentünk,
hogy kőrözött palesztinokat keressünk.
Igen, és?
Amikor valamelyikünk bement a faluba, a kutyák kiszagolták és ugattak.
Mindenki felébredt, és tudták, hogy vége.
Valakinek likvidálnia kellett őket. Máskülönben a mieink haltak volna meg.
De miért éppen te?
Tudták, hogy nem tudnék embert ölni. Azt mondták nekem:
"Menj és lődd le a kutyákat!"
26 kutya, egyenként emlékszem mindegyikre.
Minden arc, minden sérülés, a pillantás a szemükben... 26 kutya.
Mióta kezdtek megjelenni ezek az álmok?
20 éve.
Próbálkoztál bármivel is? - Például mivel?
Terápia, egy pszichiáter, shiatsu, bármi...
Nem, semmivel. Téged hívtalak.
Én csak egy filmkészítő vagyok!
A filmek nem lehetnek gyógyítóak?
Te foglalkoztál minden dologgal a filmjeidben, igaz?
De nem ehhez hasonlóval.
Nincs semmilyen visszapillantásod Libanonból?
Nincs. Nem igazán.
Biztos vagy benne?
Nem.
Bejrut, Sabra és Shatila? - Mi van velük?
Mindössze 100 yardra voltál a mészárlástól!
Sokkal inkább 200 vagy 300 yardra.
Az igazság az, hogy nincs emlék a fejemben.
Semmi emlékkép vagy álom? Sohasem gondoltál rá?
Nem, nem.
Nem.
Jól vagy, huh?
Úgy véled? - Aham.
Valóban úgy gondolod? - Igen. Majd kitalálok valamit.
Biztos? - Biztos.
A találkozóra Boaz-zal 2006 telén került sor.
Azóta az este óta, 20 év először,
Volt egy emlékképem a libanoni háborúból.
Nem csak Libanon, Nyugat Bejrut. Nem csak Bejrut,
de a mészárlásról a Sabra és a Shatila menekülttáborról is.
Mi a baj? Reggel 6:30 van!
Mi mindnyájan barátok vagyunk, van aki ügyvéd, orvos, terapeuta...
Néha a barátság közéjük keveredik.
De nem ébresztenéd fel az ügyvédbarátodat 6:30-kor!
Az ügyvédem nálad 10-szer olcsóbb!
Én csak nem értem.
Miért álmodik Boaz kutyákkal?
Miért zavarja össze a memóriámat? Semmi dolga nincs velem.
Bámulatos az emlékezet. Olyan, mint egy pszichológiai kísérlet...
Egy csoportnak 10 különféle gyerekkori képet mutatnak.
Ebből kilenc valóban a gyermekkorukból való és van közte egy hamis:
az arcképük be lett illesztve egy olyan fesztiválba amit sohasem látogattak meg.
80% - kuk felismerte saját magát...
Valósnak ismerték fel a hamis fotót!
20% - kuk nem tudott visszaemlékezni.
A kutatók újra megkérdezték őket.
A második alkalommal, a többiek is azt mondták, hogy emlékeznek a fényképre.
"Egy csodálatos nap volt a parkban a szüleimmel."
Emlékeztek egy teljesen kreált tapasztalatra.
Az emlékek dinamikusak. Élők.
Ha néhány részlet hiányzik,
az emlékek kitöltik a lyukakat, olyan dolgokkal, amik sohasem történtek meg.
Tehát az én képzelgésem a mészárlásról, olyan, mint egy hamis fotó?
Sohasem történt meg? Én találtam ki? Nem valós?
Nem tudom. Ki volt ott veled?
Carmi ott volt. Az iskolából ismered őt.
És még mások, akiket nem ismerek fel.
Akkor menj el Carmi-hoz és kérdezd meg, hogy mire emlékszik. - Hollandiában van.
Ott él már 20 éve.
Menj el Hollandiába és kérdezd meg őt, ha ez zavar téged.
Az nem veszélyes?
Talán felfedezek dolgokat, amiket nem akarok tudni magamról?
Szóra sem érdemes.
Fontos dolgokat tudhatsz meg, amiket tudni akarsz.
Nem megyünk olyan helyekre, ahová nem akarunk.
Egy emberi mechanika megvéd minket, hogy sötét helyekre lépjünk.
Az emlékek oda visznek ahová mennünk kell.
Látod ezt mind?
Igen.
Ez mind az enyém.
Az egész?
Azoktól a fáktól egészen a folyóig.
Az egész a tiéd? - Igen és a ház is.
Körülbelül 10 hold.
És mindezt fala fel eladásból? - Csakis fala felből!
Hűha! - Gyere és nézd.
Mennyi fala felt adtál el? - Három év elég volt hozzá.
A '90-es évek elején volt egy kicsi standom Utrechtben.
A bioétel divatos volt. A Közel-Kelet úgyszintén...
A falafel egészséges is és Közel-keleti is egyben.
Azt gondolta rólad mindenki, hogy atomfizikus leszel.
Ki gondolta?
Nem tudom, a családod, az én családom, az iskolai barátaink.
Azt gondolták, hogy 40 éves korodra Nobel-díjra fognak jelölni.
De 20 éves korodra, ennek a jövőnek vége volt.
Fázol?
Fázom? Megfagyok! - Menjünk be.
Mindig ugyanarra kell sétálnunk?
Ez vicces, most hogy így modnod.
Miért? - Amikor úgy hívtál...
Csak a fiammal Thomassal járok ki. Hét éves.
Éppen eyg játékfegyverrel játszott és elkezdett kérdezősködni.
"Mit csináltál a seregben? Lőttél le valah valakit?"
Lőttél? - Nem tudom.
Menjünk be és melegedjünk meg.
Készíthetnék néhány vázlatot, rólad és a fiadról, amint játszatok a hóban?
Hogyne.
Persze. Rajzolj, amennyit csak jólesik.
El fogom hozni őt.
Addig jó ameddig rajzolsz, de nem filmet.
Furcsák ezek a zajok, amikor a háborúba szállítottak minket
azzal a kicsike "Szerelem Hajón" amit a sereg bérelt, vagy Isten tudja mi.
Félre akarták vezetni az ellenséget és egy váratlan támadást akartak indítani.
Mit értesz azon, hogy "Szerelem Hajón"? Jakuzzikkal és bárokkal?
Mindennel? - Én így képzelem.
Később úgy találtam, hogy csak egy kicsi öreg kommandó csónak volt.
18 évesen elég fényesnek tűnt nekem. Soha nem néztelek harcosnak.
Frankly, ez nagyon fontos volt nekem egy meglehetősen praktikus okból.
Úgy éreztem, hogy mindenki más becsavarodott, mint a nyulak
és, hogy én voltam az egyetlen... Hogyan fejezzem ki?
Az egyetlen hülye aki jó sakkban és matekban
de férfiassági problémákkal kűzd. Tehát, nekem mindenkinek bizonyítani kellett,
hogy én vagyok a legjob harcos, és egy nagy hős.
Sikeres voltáll?
Igen, megelepően sikeres.
Erősnek és tehetségesnek éreztem magam.
Amikor a háború elkezdődött és átvittek minket azon az átkozott "Szerelem Hajón"
Amikor én... - Te mi?
Okádtam mint egy disznó! Azon töprengtem, az ellenség mit gondolna.
Végül a fedélzeten összeestem és elaludtam.
Elalszom, amikor rémült vagyok.
Eddig a napig, az alvásba és a hallucinálásba menekültem.
Öntudatlanul a fedélzeten,
egy nőről álmodtam, aki értem jön
és először visz el magával,
A szemeim előtt látom lángokban, a legjobb barátaimat.
Hol? - A csónakban.
Kikötés előtt ébredek fel. Hajnal van, és egy városban vagyunk.
Melyik városban? - Honnét kellene tudnom?
Sidonban, gondolom.
Tiszta félelemből és aggodalomból elkezdtünk lövöldözni, mint az őrültek.
Kinél? - Honnét tudjam?
Aztán egy öreg Mercedes hajt fel.
Mindenki őrültként tüzel.
Két év kiképzés és a félelem,
az irányíthatatlan félelem...
Aztán a csend. A halál borzalmas csendje.
Hajnalban
megláttuk a pusztításunkat,
anélkül, hogy tudnánk, hol voltunk.
Fekszik az autóban...
Mi volt az autóban?
Egy teljes család holttestei.
Miért jöttél el ide?
Én? Én...
Elvesztettem az emlékeimet.
Egy balesetben? - Mit?
Volt egy baleseted? - Mire gondolsz?
Egy autóban vagy munka közben?
Nem, nem volt balesetem.
Csak egyszerűen nem emlékszem semmire a Libanoni Háborúból.
Csak egy kép az elmémben.
Valahogy benne vagy.
Milyen kép?
Te szintén ott voltál?
Nehéz erről beszélni.
Mire gondolsz? Merr voltál?
Nehéz erről beszélni.
Nem emlékszek semmire az egész mészárlásból.
De te ott voltál Bejrutban amikor a mészárlás történt azon a helyen.
Igen, emlékszek rá, hogy ott vagyok.
Sohasem fogom elfelejteni a Bejrutba menetelésünket.
De a mészárlás... Hogyan mondhatnám?
Azokat a képeket nem őriztem meg.
Jól van. A mészárlás...
Aztán megtörtént a taxiban, útban az Amszterdami reptér felé...
Hirtelen minden emlék visszatért.
Nem egy hallucináció és nem is a tudatalattim.
A háború első napján. Barely 19 volt, és még el sem kezdett borotválkozni.
Lefelé vezettünk az úton. Gyümölcsös az egyik oldalt,
a tenger a másikon. Mi meg mindenfele lövöldözünk
mindenre, egészen alkonyatig.
Aztán az este, amikor megálltunk, egy tiszt ezt mondta:
"Rakodd fel a halottakat és a sebesülteket.
Aztán menj és rakodd ki őket."
"Kirakodni?" - "Igen, kirakodni."
"Hová?"
"Honnét a fenéből tudjam? Valahová ki, közel a fényekhez.
Oda kell kirakodnod őket."
így hát visszavezettem.
Még sohasem láttam előtte nyílt sebet vagy bármilyen vérző sebet.
Egy tank parancsnokaként
tele halottakkal és sebesültekkel, egy erős fényt keresek, üdvösség.
Mit csinálunk mi? Miért nem mondják el nekünk, hogy mit csinálunk?
Lőjünk. - Kit?
Honnét tudjam? Csak lőjünk.
Nem lenne jobb imádkozni? - Először imádkozol aztán lősz.
Végül meglátjuk a helikopter fényeit. Mint a glóriák.
Ahogy közeledünk a fényhez, mindenüt halottakat és sebesülteket látunk.
Gépiesen kirakodunk, mintha nem is lennnénk jelen.
Aztán körbefordulunk és elhajtunk.
A háború első napján,
hallottakat és sebesülteket szállítottam
a tankokból a parti útra.
Olyan embereket keresek, akik velem voltak.
Az embereid köztük lett volna?
Logikusnak hangzik... A parti területeken voltunk.
A nyugati szektorban... Lehetséges.
Felismersz itt engem?
Nem.
Nem ismerem fel magam egyikük közül sem.
Rosh Hanikra-nal keresztezi a határt, úgy néz ki, mint egy kirándulás.
Fotókat készítettünk,
vicceket meséltünk...
Volt időnk, hogy bolondozzunk, mielőtt akcióba lendülünk.
Jó reggelt, Libanon
Túl sok fájdalommal jár
Jó reggelt, Libanon
A tájkép gyönyörű volt, körös körül fák,
elszórtan néhány ház... Nagyon idillikus, pásztori kép.
A lassú tempó engedte, hogy élvezzük a látványt.
Talán az álmaim igazzá válnak
A rémálmaid elmúlhatnak
A létezésed egy áldás, Libanon
Egy tankban, mindig nagyon biztonságban érzed magad.
A tank egy nagyon masszív, zárt jármű.
A tankban,
védve vagyunk.
Téged darabokra tépnek
Elvérzel a karjaimban
Te vagy a szeretet az életemben
Oh, az én rövid, rövid életem
Tépj darabokra
Vérzek...
Hirtelen a parancsnokunk megáljt parancsolt. Elvesztettük a kapcsolatot.
Melletted volt? - Igen.
Láttam, hogy a feje előre lerogyott.
Bemásztam és láttama vért, a vért a tankban.
A vér a nyakából jött.
Te voltál a rangidős? - Igen, én voltam.
De nem ragáltam azonnal.
Mi csak ott volltunk a tankban anélkül, hogy hátráltunk volna.
Két perccel később,
volt egy robbanás. Mindenki megpróbált hisztérikusan kimenekülni a tankból...
fegyverek, vagy bármin nélkül...
Azok, akik bent maradtak a tankban, mind meghalltak.
Cikk-cakkban rohantam a tenger felé,
olyan gyorsan, ahogyan csak tudtam.
Az egyetlen gondolatom:
Vége. Nekem végem van.
Bármelyik pillanatban itt lehetnek. Minden amit tenni tudok, várni a végére.
Láttam az épületet amelyikből lőttek rán és a parancsnokra.
Reméltem, hogy közelebb kerül.
Nem tudom, hogy miért, de elkezdtek visszavonulni.
Úgy éreztem, hogy az erőink hátrahagytak.
Elképzeltem, hogy anyám hogyan reagálhat.
Nagyon közel voltunk egymáshoz. Mindig nagyon szerettem a jobb karját.
Én vagyok az egyetlen aki segíteni tudott otthon.
Mint az elsőszülőtt fiú.
Kukucskáltam. Megláttam őket, beszélgettünk, cigiztünk.
Elcsodálkoztam azon, hogy
miért nem figyelmeztettek.
Még egy kicsit kikukucsklátam, amikor rádöbbentem, hogy talán azt gondolták,
mindenki meghalt a támadásban.
Úgy döntöttem, hogy várok sötétedésig.
Egy jó helyet találtam, hogy elbújjak.
Nem tudom, hogy miért, de úgy döntöttem, hogy
kisprintelek a tengerre.
Nem akartam közel maradni a parthoz, így hát egy kicsit távolabb úsztam.
Amikor úgy éreztem, hogy elég messze vagyok elkezdtem délfelé úszni.
Milyen volt a tenger?
Igazán nyugodt, nem voltak hullámok.
Nyugalmat és békét éreztem. Csak én és a tenger.
Biztonságban éreztem magam, mert a tenger csnedes volt és békés.
De egyvalamitől igazán aggódtam,
hogy az erőm nem fogja bírni és megfulladok.
Vagy valaki észrevesz és rám lő és megöl.
Mialatt a békés vízen úsztam keresztül,
hiretelen egy hangos zajra lettem figyelmes.
Éreztem a víz hullámzását.
Éreztem a víz turbulenciáját, ahogy beborít.
A testem reszketett a félelemtől.
Fényeket láttam a távolban és abb az irányba fordultam.
Talán izraeli erők.
Folytattam az úszást de érztem, hogy az erőm egyre fogy.
Alig bírtam mozgatni a végtagjaimat.
Néha egyszerűen csak hagytam, hogy a víz sodorjon tovább
Egyszer csak elértem a partot és elkezdtem sétálni.
Hangokat hallottam, hogy héberül beszélnek egy rádióban.
Tudtam,
a kimerültségem ellenére elértem őket.
Legnagyobb meglepetésemre, az az ezred volt, ami hátrahagyott.
Miután visszatértem az ezredemhez,
úgy éreztem...
mintha én hagytam volna el a bajtársaimat.
Mindig attól féltem, hogy megbüntetnek, mint...
valkit, aki nem segít kimenteni a barátait.
Mintha elmenekültem volna a csatatérről és a saját bőrőmet mentettem volna.
Néha nagyon kellemetlenül éreztem magam.
Megszakítottam a kapcsolatot a halottak családjaival.
Először a sírjaikat látogattam meg, de aztán megállltam.
El akartam felejteni. Nem akartam újraélni azokat a perceket.
Meglátogattad a sírokat, úgy érezted... - Bűnbánatot.
Bűntudatot éreztem, miközben ott áltam a sírjaik felett.
Mintha nem tettem volna semmit.
Nem tettem eleget.
Nem vagyok egy hős típus, aki egy fegyverrel megmenti mindenki életét.
Ez nem én vagyok. Nem vagyok az a típus.
Ma bombáztam Sidont
amint leszállt a füstfelhő
majdnem egy koporsóban mentem haza
Ma bombáztam Sidont
Egy hónappal Ronnie Dayag után biztonságosan hazaúszott volna,
de a hadsereg a parton kapta el miközben menekült.
Azt mondták nekünk, hogy nemsokára megtámadjuk Birutot és mind meghalunk.
De a parton, nem sokat gondolkodtunk a halálon.
Volt egy kunyhóm banánlevelekből.
Visszagondolva,
a Patchouli Oil szaga még mindig émelygőssé tesz.
Ez nagyon népszerű volt a '80-as években. A szobatársamnak Frenkel-nek,
Patchouli nem csak egy illat volt, hanem egy életmód.
A Patchouli... Hogyan használtad?
Mutasd meg.
Spriccelsz egy keveset a kezedre, így.
Ily módon,
a bajtársaid mindig tudják, hogy hol vagy.
Emlékszem, hogy az embereim mit mondtak nekem:
"Frenkel, túl gyorsan mész. Mint egy nyúl"
Szóval mit csináltál? Patchouli!
A sötétben, este... Nem tudtak elveszíteni!
Az illata nagyon erős volt, kint a mezőn is érezni lehetett.
Még mindig használom.
Ma bombáztam Bejrutot
Mindennap bombáztam Bejrutot
Ha közel kerültem a halálhoz, nem tudtam mit mondani
Mindennap bombáztam Bejrutot
Minden egyes ravasz meghúzásánál
Egy idegent küldtünk egyenesen a Pokolba
Biztos, megöltünk néhány ártatlan az út mentén
Ha közel kerültem a halálhoz, nem tudtam mit mondani
Mindennap bombáztam Bejrutot
A napi programunk ez volt:
Reggel keltünk,
csináltunk reggelit a serpenyőinkben,
mrahahúst és tojást főztünk.
A parton. - A parton.
Egy kis gyors úszás következett,
vissza az egyenruhába, aztán néhány terrosita nyomába eredünt.
Néhányan elordították magukat, "Frenkel!"
Egy fiút vettem észre egy RPG-vel.
Egy gyerek.
Frenkel, én is ott voltam?
Biztosan. A kiképzőtábor óta mindenhol ott voltál ahova én mentem.
Még oda is? - Igen, még oda is.
Jó tudni. Még szép, hogy ott voltam.
Lehetséges, hogy nem tudok emlékezni, mint egy dramatikus eseményre?
Úgy hívtuk, ezt, hogy "disszociatív események".
Amikor egy személy egy szituációban, kívülállónak érzi magát.
Egyszer egy fiatalemberrel meglátogattam, egy amatőr fotográfust.
Megkérdeztem tőle 1983-ban, "Hogyan sikerült túlélnie azt kiborító háborút?"
Azt válaszolta, "Egyszerű. Úgy fogtam fel, mint egy hosszú, napi utazást."
Magától mondta. "Hű ha! Micsoda nagy képek:
lövések, tüzérség, sebesült emberek, sikítás..."
Mindent egy képzeletbeli kamerán keresztül nézett.
Aztán történt valami:
a 'kamerája' eltört.
Elmondta, hogy az a pillanat traumatikus volt számára,
amikor megérkeztek az istállók mellé Bejrutban.
A Hippodrómia.
Hatalmas számú,
levágott arab ló hulláját látta.
"Megszakadt a szívem.", mondta. "Mit tettek azok a lovak,
hogy ilyen szenvedést érdemeltek?"
Nem tudta a tekintetét azokra a halott és sebesült lovakra irányítani.
Egy technikát használt, hogy kívül tartsa az eseményeket,
úgy, mintha egy háborút filmen nézne, ahelyett, hogy részt venne benne.
Ez megvédte őt.
Aki egyszer az események közé kerül, már nem tagadhatta tovább a valóságot.
Rémület körülvette és kiborult.
Korábban azt mondtad, hogy nem emlékszel arra, hogy a gyümölcsösben lettél volna
ahol a fiú volt az RPG-vel.
Vissza tudsz emlékezni más dolgokra? Például arra, hogy hazamész,
beszélgetsz a barátaiddal, események abból az időből,
valami ami talán emlékeztet téged arra az időszakra?
Igen, részletekben. - Például?
Tisztán emlékszem minden szabadságolásomra.
Emlékszem mikor 10 éves lehettem, és valamilyen háború dúlt.
És mindenki jött egy rövid pihenőre. Minden apa a fronton volt.
Az összes gyerek az édesanyjával bezárkózva,
a becsukott ablakok mögöt, a sötétben.
Csak várták, hogy egy repülő bombázzon és megölje őket.
Senki sem álmodott róla, hogy kimenjen.
Amikor hazamentem Libanonból az első hat hétre,
láttam, hogy zajlik a normális élet.
A célom az volt, amikor elmentem, hogy visszakapjam a barátnőmet Yaeli-t.
Azelőtt az éjszaka előtt dobott ki, mielőtt ez az egész elkezdődött volna.
Emlékszel, hogyan? Adott néhány Sprite-ot...
Tényleg?
Felbontotta!
Az emlékek visszatérnek.
Megismertem egy embert, aki velem szolgált. Majdnem van egy teljes képem.
Melyik résznél? - A háború első napján,
Bejrut ostrománál.
Emlékszel arra, hogy Yaeli dobott egy héttel korábban?
Honnét tudod?
Nem tudod, hogy ez a szerelem évek óta tartott vele?
Nem, ezt nem tudtam.
Ez igaz.
Mi romlott el? 20 évvel ezelőtt volt.
Minden rendben. Nem vagyok mérges.
Legutoljára otthon voltál, a családodnál.
Milyen otthon? Milyen család?
Foggalmad sincs róla.
Az apám...
Hogy megnyugtasson, elmesélte, hogy az ő háborújában,
a II. világháborúban...
Orosz katonák Sztálingrádban
csak egy évnyi frontszolgálat után adtak 48 órás eltávozást
Egy vonaton utazatk, hazarékeztek és az állomáson,
megcsókolták a barátnőiket, a peronon,
aztán utána visszamentek a bizottsághoz, hogy visszamehessenek a frontra.
Érted?
Azt gondolta, hogy megnyugtathat engem. Valójában igaza volt.
24 óra után, a kötelesség visszaszólított.
A visszatérés után, egy új szokás vette kezdetét: az autós bombák.
Máig igen népszerű.
Az egy átok!
Egy igazi átok!
Tehát megérkeztünk ahoz a villához Bejrut külvárosában.
Minden aranyból volt.
Különleges bőrők, márvány aranyból az összes berendezés és minden kacat.
Egy tiszt leült szemben a TV-vel. Nem nézett rám.
Folyamatosan ezt ismételgette: "Gyorsan tovább."
Gyorsan tovább.
A VÍZVEZETÉKSZERELŐ 2-re JÖN
- Azért jöttem, hogy megnézzem a tömítést. - Itt lent.
Látta a szerszámomat? - Melyik szerszámot?
Gyorsan tovább.
Álj.
Megfordította a kazettát és azt mondta:
Egy tippet kaptunk egy vörös Mercédeszről.
- Azért jön, hogy felrobbantsa az embereidet. - És?
Először azt robbantja fel.
Minden vörös Mercedes? - Egy idióta vagy?
Jött a Mercedes?
Egész éjjel vártuk a ferlobbanó Mercedes-t,
a fenyegető katasztrófát.
Aztán, az éjszaka közepén, csöngött a telefon.
Bashir halott
Melyik Bashir? - Bashir Gemayel,
Libanon megválasztott elnöke.
Egy testvér, vagy egy szövetséges, egy keresztény. Meggyilkolta.
Mindenki felébredt. Két órán belül Bejrutban kell lennetek!
Nem emlékszem sokra abból a Bejrutba való repülésből,
kivéve azt, hogy rögeszmésen a halálomon gondolkoztam.
Azért mert a barátnőm Yaeli az előző héten dobott ki.
A halál lehetett volna a bosszúm.
A bűntudattól nyomorultan kellet volna
leélnie élete hátralévő részét.
Miközben a saját halálomról fantáziáltam,
megérkeztünk Bejrutba.
Egy város, hotelekkel, partokkal,
és rohanó emberekkel.
A nemzetközi reptréen szálltunk le.
A mi Herkules katonai repülőgépünk közvetlenül az Air France, TWA,
és aBritish Airways mellé szált le.
Izgatott voltam, mint amikor külföldre utazok,
mindnyájan izgatottak voltunk.
Néhány pontnál egyszerűen leszakadtam
és sétáltam a terminálban.
Olyan érzés volt, mintha egy szabad utazáson lettem volna,
egy rövid hallucináció.
Olyan volt a terminálban álni
mintha a végzetemet várnám.
A '80-as évek előtt az érkezési oldal
választása csakis az enyém volt.
Láttam a 14:10 Londomba,
a 15:20 Párizsba,
a 16:00 New Yorkba...
Keresztülmegyek a terminálion és látom a vámmentes boltokat:
ékszerbolt, dohány,
alkohol...
Mialatt én ezen az utazáson voltam, rádöbbentem, hogy mi folyik itt.
Az ablakon kersztül láttam,
hogy az összes TWA és Air Frances repülőgépet egyszerűen kilőtték.
És a boltok is üresek,
rég kirabolták őket.
És a menetrend tábla nem változott hónapok óta.
Aztán hangokat hallotam, szavakat.
Hallottam a város ágyúzását és a repülőgépek bombázását.
Lassan rádöbbentem, hogy hol is vagyok valójában
és attól tartottam, mi fog következni.
Elkezdtünk a reptérrő besétálni a városba.
Hatalmas hotelek vettek körül minket.
A tenger a másik oldalon volt.
Végigsétáltunk a korzón egészen a egy nagy kereszteződésig.
Aztán egy orvlövész célba vett az egyik hotel fenti emeletéről.
Nem láttuk, hogy honnét jön a lövés, vagy, hogy ki tüzel.
Egy sebesült katona jajveszékelt a kereszteződésnél, de nem tudtuk kihozni.
Mindnyájan féltünk a haláltól.
Aztán, ennek a pokolnak a közepén,
hirtelen feltűnt egy TV tudósító, Ron Ben-Yishai.
Egyenesen sétált, a gólyók pedig úgy kerülték ki, mint Supermant.
Úgy sétált, mintha semmi baj sem lenne, amíg egy golyó át nem lőtte.
Vele szemben, egy elborzadt operatőr kúszik tovább.
Miközben a félelemtől remeg, nem lát ki a sisakjától.
Egy nagy kereszteződés volt.
Az egyik út közvetlenül a Hamra utcába vezet,
Nyugat Bejrut Hamra körzetébe.
Emlékszem arra a sistergő hangara, egy rövid szisszenő hangra...
RPG-k tömkelegével tüzeltek és halltaszott
mint egy Született Amerikai nyílpuska.
Mielőtt egy RPG-vel tüzelnek, sistergő hangot ad.
Nem hallasz egy robbanást sem,
csak ezt a sistergést, aztán a falak összedőlését.
Mindeközben, civilek nézték az erkélyekről:
asszonyok, gyerekek,
és idős emberek nézték, mintha egy film volna.
Minden irányból tüzeltek ránk.
És mi nem tudtunk átkelni.
A katonai szolgálatomból kifolyólag, én egy MAG lövész voltam.
A tiszti képzésem alatt, úgy gondoltam,
"Olyan sokáig használtál MAG-et, miért nem próbálkozol valami mással?"
Tehát adtak nekem egy Galil-t.
És mialatt lőttek ránk minden irányból,
felismertem, hogy nem tudok lőni a Galillal úgy, mint előtte.
Hiányoltam a jó öreg MAG-et, családi kapcsolat volt köztünk.
Ezért szóltam Erez-nek, "Erez, tegyél nekem egy szívességet.
Add nekem a MAG-edet. Nem tudom megcsinálni egy Galil-lal.
Add nekem a MAG-odat, és átkelhetünk az utcán.
Jobban lövök."
Azt válaszolta, " Frenkel, idióta vagy?
Megtámadtak minket! Hagyd abba a fecsegést és lőj!"
Rádöbbentem, hogy mszály
drasztikus lépéseket tennem. Megragadtam és azt mondtam,
"Figyelj, Erez, add nekem a MAG-odat, vagy erővel veszem el!"
Egy örökkévalóság, vagy csak egy perc,
Frenkel ott volt a kereszteződésnél,
golyók repültek felé, minden irányból.
Ahelyett, hogy áthaladt volna az kereszteződésen,
Azt láttam, hogy táncol, mintha transzban lenne.
Megátkozta a lővészeket. Mint aki örökre ott akar maradni.
Mint aki hencegni akar a keringőjével az ágyúzás közepette,
Bashir képeivel a feje fölött.
És Bashir követői
előkészítik az ő nagy bosszújukat, alig 200 yarddal odébb:
A Sabra-i és a Shatila-i mészárlás.
Kezdek elmékezni.
Találkoztam emberekkel, történeteket hallottam...
Történeteket magamról.
Nem akartam hinni nekik.
Tehát mire nem tudsz emlékezni?
A mészárlás napjára. Minden másra emlékszek.
Nem értem, miért olyan meglepettek az emberek,
hogy a Phalangists-ek végrehajtották a mészárlást.
Mindenki tudta, hogy milyen könyörtelenek.
Mialatt megrohamozták Bejrutot, mi egy vágóhídon voltunk.
- Hol? - A vágóhídon, aztán annál a szemét raktárnál
ahol a palesztínokat elfogták, kihall- gatták őket és végül kivégezték őket.
Olyan volt mint egy LSD utazás.
Összeszedték a meggyilkolt palesztínok testrészeit,
majd több tégelynyi formaldehidben konzerválták.
Voltak ott ujjak, szemgolyók, és minden minden amit akartál.
És mindenhol Bashir képe.
Bashir dísztárgyak, Bashir órák, Bashir ez, Bashir az...
Bashir azt jelentette nekik, mint David Bowie nekem.
Egy sztár, egy bálvány, egy herceg, csodálatra méltó.
Úgy vélem, még erotikus érzéseket is tápláltak iránta.
Teljesen erotikus.
Az ő bálványuk királlyá változott. És mi voltunk az egyik, aki megkoronázta.
A következő nap meggyilkolták.
Az nyilvánvaló volt, hogy, néhány perverz módon megbosszulják.
Olyan volt, mintha a feleségüket gyilkolták volna meg.
Ez a családi becsületről szól, amely mélyen gyökerezett.
Miért jöttél vissza?
Még mindig vannak hallucinációim, a part menti mészárlásról.
És te ott voltál velem.
Megőrültél.
Megszállott vagy.
Part? Miről beszélsz? Ki volt ott a parton azon az éjjelen?
Milyen part?
Zsákutcához értem.
Nem találtam senkit, aki ott lett volna velem a mészárlásnál.
Nincs senki, aki ott volt velem
és lenne bármilyen biztos emléke a mészárlás napjáról.
Nekem is csak egy látomásom van.
És Carmi, az egyetlen személy a láto- másomban, tagadja, hogy ott volt velem.
Ez még mindig igazi. - Ez egy látomás.
De ez a tiéd. Megmagyarázhatom? - Igen.
Mit szimbolizál a tenger az álmodban? Félelmet. Érzéseket.
A mészárlás megijeszt, nyugtalanná tesz téged. Közel voltál hozzá.
Ez nem sokat segít rajtam.
Már azeelőtt érdekelődtél iránta, mielőtt megtörtént volna a mészárlás.
Az érdeklődésed a mészárlás iránt egy másik mészárlásból ered.
Az érdeklődésed azok iránt a táborok iránt valójában másik táborokról szól.
A szüleid voltak táborokban? - Igen.
Auschwitz? - Igen.
Tehát a mészárlás hat éves korod óta veled van.
Együtt éltél a mészárlással és azokkal a táborokkal.
Az egyetlen megoldás az, hogy kitaláljuk mi történt valójában
Sabra-ban és Shatila-ban. Keress fel embereket.
Találd meg, hogy mi történt valójában, kérdezd olyantól, aki ott volt.
Tudjlá meg részleteket, még több részleteket. Ez az út...
Aztán talán ki fogod tudni találni, hogy hol is voltál valójában
és milyen szerepet játszottál.
Azon a napon egy bizonyos posztra küldtek minket.
Az ott volt azon a dombon. Ezen a dombon
szemben a nyugati szektorral, a menekülttáborral.
Ahol én voltam, látnom kellett a telep házait.
Néha lövöldöztek. Megpróbáltuk lokalizálni
és megtorolni.
A keresztény phalangist erői megérkezdtek.
Teljes felszerelésben, katonák, izraeli egyenruhában
felvették a pozícióikat a tankok mögött.
Eligazításért hívtak. Angolul volt.
Mi állt benne? - Elmondták nekünk, hogy a keresztények
be fognak menni a táborba és nekünk fedeznünk kell őket.
Egyszer már kitakarították a tábort.
Nekünk kellett kontrollálni.
Kitakarítani, mitől? - Palesztín terroristáktól.
A következő reggel, elkezdték kirakni a civileket.
Egy hosszú sorban kivezették a civileket
a táborból.
A phalantsitok figyelték őket és folyamatosan lőtték őket,
néha a levegőbe is lőttek.
Voltak asszonyonyok, idős emberek,
és gyerekek, akik egy vonalban sétáltak a stadion felé.
A tank belsejéből azon töprengtem, hogy honnét vették ezeket az embereket?
Van ötleted?
Nem igazán, mert bárhová mehettünk,
egy bejelentés elég volt, hogy bemehessünk egy táborba.
A civileket kiküldték. Csak azok maradtak, akiket lázadónak véltek.
Ez nagyon egyszerűnek tűnt elmondani a lakosoknak,
"Ha nem akartok megsérülni, ki kell jönnötök!"
Azon a napon Docha-ba vezettem, egy tengerparti városba.
Ott volt az Izraeli Védelmi Erők egyik leszállópályája.
Azon az úton,
számtalan phalangista fél-teherautó jármű tűnt fel.
Örömmel kiabáltak, ahogy mentek tovább a repülőtér irányába.
A reptéren, megismert Colonel barátomat.
Ő mondta nekem,
"Hallottad, hogy mi történt a menekülttáborokban?"
Rámutatott Sabrára és Shatilára.
"Mi történt?" Kérdeztem.
"Jómagam nem voltam szemtanú, de egy borzalmas mészárlásról beszéltek."
Palesztinokat vágtak le. Azt hallottam, hogy teherautókra teszik őket.
Nekem azt mondták, hogy feszületeket faragtak a mellkasaikon.
Néhány szélsőséges körülmény között megsebesítették őket.
Aztán teherautókra rakták őket és ismeretlen helyre vitték.
Láttuk a phalangista katonákat
elvinni egy öregembert.
Néhány pontnál lövéseket hallottunk.
Lövéseket hallottunk.
Aztán a katona egyedül jött ki.
Megkérdeztük, hogy mi történt.
Nem hallottuk őt, de a mutogatása azt jelentette "Bumm!"
Megértettük, hogy azt mondta az öregnek, térdeljen le előtte.
Amikor ő megtagadta, előtte a térdeit. Amikor újra megtagadta,
hasba és fejbe lőtte.
Sohasem tűnt fel,
hogy azok a teherautók üresen, vagy tele hajtottak ki,
aszonyokkal és gyerekkel borították ki és buldózerezték el?
Az, hogy talán egy mészrálás zajlik azon a helyen?
Sohasem gondolkodtál azon, hogy miért nem ismerted fel korábban?
De, természetesen.
Rájöttem, hogy valami csak történt, amikor az embereim elmondták nekem.
A tank tetejérő, From the top of their tanks,
elkezdtek lövöldözni, "Embereket lőttek le!"
Azt állították, hogy újra felsorakoztat- ták az embereket a kútnál és lőttek.
Tehát hívtam a hadtestparancsnokomat.
Elmondtam neki, hogy mit hallottam, mi folyik a táborokban.
Azt mondta, "Tudunk róla. Az irányítá- sunk alatt tartjuk. Már jelentettük."
Amíg érintett voltam, a hadsereg kezelte azt.
Merre volt az irányítóterem, a főhadiszállás?
Körülbelül 100 yarddal doébb. Egy nagyon magas épület tetején.
Milyen magas? - Elég magas ahhoz, hogy mindent lássál.
ŐK biztosan jobban láttak, mint én.
Mivel nem akartam egész este vezetni,
a helyemhez Bahlabdaba. Kivettem egy szobát Bejrutban.
Micha Friedman velem volt. Úgy döntöttünk, hogy vacsorázunk.
Micha fickókat hívott az ezred 211. Brigade-jából.
Az étkezés alatt, az ezredparancsnok félrehívott engem.
Azt mondta: "Ron,
az embereim azt mondják, hogy valami mészárlás folyik a táborokban."
Említett egy vagy két incidenst,
miközben azt mondta, hogy egy család lövéseket látott.
Újra megkérdeztem tőle, "A Saját szemeivel látta?"
"Én nem", mondta, "de akatonáim mondták nekem.
A tisztviselők már itt is ülnek." Később vacsora fölött beszélgettünk erről.
Amint elhagytak minket 11:30-kor,
visszazártam egy viszkit és felhívtam a védelmi minisztert Arik Sharon-t.
A farmján.
Arik már félig aludt.
Azt mondtam, "Azt hallottam, hogy egy mészárlás folyik, Arik.
Palesztínokat vágnak le. Meg kell ezt akadájoznunk."
Azt kérdezte tőlem, "Saját magad láttad azt?"
"Nem", feleltem, "de számtalana szemtanú van, aki látta."
"Rendben", mondta.
"Köszönöm, hogy felhívtad rá a figyelmem." Ennyi volt.
Normális esetben azt mondod, "Ki fogjuk vizsgálni, utána fogunk nézni." De nem!
Azt mondta, "Köszönöm, hogy felhívtad rá a figyelmemet. Boldog Új Évet!"
Nos, történik valami azokon a vonalakon. Aztán visszament aludni!
Lenyűgöző. Egy mészárlás zajlik azon a helyen,
melyet a keresztény phalangisták hajtanak végre.
Mindenhol, számos körben katonáink vannak
Minden körnek van néhány információja.
Az elsőnek volt a legtöbb. Mégis, hogy lehetséges,
hogy nem esett le a garas.
Nem tűnt fel nekik, hogy egy népírtás szemtanúi.
Melyik körben voltál?
A másodikban, vagy a harmadikban.
Mit csináltál?
Fent álltunk egy tetőn néztük az eget és rágyujtottunk.
Mi? - Valakivel.
Valakinek muszály volt segítenie nekik, hogy azt csinálják, amit.
Tüzeltél a segítőkre?
Ez fontos?
Van bármilyen különbség aközött, hogy én rájuk lövök,
vagy csak nézem, hogy mások hogy segítenek lelőni más embereket?
A te elmeállapotod, abban az időben, nem tett különbségget.
Nem tudsz visszaemlékezni a mészárlásra, mert a te nézőpontodból,
a gyilkosságok és azok körülményei ugyanabban a körben történtek.
19 évesen bűnösnek érezted magadat.
Vonakodva, felvetted a náci szerepét.
Ott voltál a tűznél, de nem vettél részt a mészárlásban.
Reggel 5-kor vagy 5:30-kor keltem minden nap felkeltem,
az egész csapat.
Aztán Sabra-ba és Shatila-ba vezettem.
Amikor megérkeztem...
Micsoda rendetlenség!
Ismerős volt a kép a Varsói Gettóból?
Az egyik gyerekkel, aki a kezeti az ég felé tartja?
Csak az, ahogyan a hosszú sorban az asszonyok,
idős emberek és a gyerkekek hogyan néztek.
Rájuk gondoltam, miközben Brigadier Amo főhadiszállsra mentem,
de ahogy elhagytam, Amos hirtelen felfelé fordított.
Odahajtott a konvoj fejéhez.
Mérgesen mutogatta, hogy álljanak meg.
És az volt ennek a vége.
A phalangisták visszahúzodtak az utcára.
Az asszonyok és a gyerekek visszahúzodtak a táborba.
A palesztínok? - Igen.
Azt mondtam az embereimnek, "Velük kell mennünk...
Azokkal az asszonyokkal és gyerekekkel.
Látni fogjuk, hogy mi történt ott.
A táboron belül ahatalmas törmeléket láttuk.
Megfogta a szememet
egy kéz, egy pici kéz.
Egy gyermek keze lógott ki a törmelék alól.
Egy kicsit közelebbről már láttam a fürtjeit is.
A fejét telejesen beborították a fürtjei. Nehéz volt boldogulni.
De ez egy fej, amit befedtek egészen az orráig.
Egy kéz és egy fej.
A kislányom is ugyanannyi idős volt, mint az a kislány.
És az ő haja is pont olyan göndör volt.
A palesztínoknak voltak házaik a menkülttábor udvarán.
Ezek az udvarok tele voltak az asszonyok és a gyermekek testével.
Először a fiatalembereket lőtték le.
Azután a család többi tagjával foglalkoztak.
Beléptünk egy sikátorba, egy nagyon szűk sikátorba...
a szélessége másfél embernyi volt.
A sikátor tele volt...
Egy ember mellkasáig felhamozva
fiatalemberek holttestével.
Így értesültem a mészárlás túlélőitől.
Subtitles by LeapinLar, fordítás: Toll toll@fw.hu